Personen er svært ved nær å få nyresvikt.
- Vet du hvor organene er fra? - Hun dør uten. Det godtar jeg ikke.
Det koster mye penger, og man kan ikke stole på dem.
Jeg vet ikke hvor han er.
- Er du sikker? - Hun sa jo det.
Jeg kjenner deg. Mercy King, Sebastians mor.
- Hva vil du ha? - Det samme jeg alltid vil ha.
Det var en hyggelig kveld.
Kan vi gå videre nå? Nå har du fått vist deg fram.
Eve!
Dr. Milton? Jeg er ikke frisk. Kan du undersøke meg?
Nei!
Nå er den borte.
Jeg trenger ikke denne lenger.
Jeg kommer ikke hit mer.
Jeg har gjort det jeg skulle. Nå vil jeg tilbake til mitt eget liv.
Bare gå om du skal gå.
Vær så snill, Daniel. Ikke gjør det.
Ja vel.
- Brystsmerter? - Nei.
Frysninger?
Ja. Frysninger iblant.
Dette blir litt ubehagelig.
Går det bra?
Ja.
Tenker du på kona di?
Ja.
Legg press på den.
- Jeg vet hvordan det føles? - Jaså?
Jeg mistet barnet mitt.
Hvordan da?
Kreft. Han var fire.
Etterpå ville jeg også dø.
Men jeg er en feiging. Jeg var redd.
Jeg har aldri fortalt noen om det.
- Det gjør meg vondt, Suzanna. - Det er det jeg vil fortelle deg.
Den sorgen du føler, blir mindre.
Og du kommer iblant til å kunne leve i samme verden som andre.
Takk.
Hei.
Det beløpet jeg ga deg, gikk det bra?
Ja.
Ring meg når du har resultatene.
Det er Celine. Legg igjen en beskjed.
Hei. Du...
Håper jeg ikke plager deg med alle meldingene, men...
Det hadde vært fabelaktig om du kunne ha ringt meg.
Å, det er Lee, forresten.
Ha det.
Det var det. Ha en fin ettermiddag.
Lee?
Er du klar for å møte Ferguson igjen i morgen?
Jeg trodde at vi var ferdige.
Nei. Det dukket opp noen ting. Han går over dem med deg.
- Når da? - Klokken elleve. Hva er problemet?
- Jeg er bare opptatt. - Med hva?
Han bygger et bomberom.
Jeg er stolt av at du har klart å bli mer punktlig, -
- men du viser ikke noe engasjement.
- Jeg er engasjert! - Så oppfør deg deretter.
Du er som en tenåring.
Klokken elleve i morgen. Dra ut og gjør jobben din.
- Nesten framme. - Takk.
- Jamie? - Ja?
- Har du sett dr... Daniel? - Nei.
- Er han på laben? - Nei, og jeg har en pasient.
- Dette er ikke greit. - Lee?
Jeg får ikke kontakt med Michelle.
Samme som meg og han idioten her. Siden når?
- Siden i går. - Kanskje hun er opptatt.
- Kan du se til henne? - Jamie...
Jeg vil bare vite hva som foregår.
- Ja vel. Vi ses senere. - Vi ses.
Dr. Sutton-Greville!
Toget kommer kvart over ni, så jeg ringer deg rundt ti.
Ja vel.
Takk.
- Hvordan føler du deg? - Hvordan ser det ut?
- Jeg burde ha vært mer pragmatisk. - Det er lov å være skuffet.
Ja.
Trist at det ikke fungerte.
Beklager at jeg brukte så mye tid på det.
Jeg må gå.
Jack?
- Vi gjør noe når du er tilbake. - Hva da?
- Noe romantisk. - Det låter bra.
Jeg ringer deg.
Vi skal til å stenge.
Ja, akkurat. Jeg lurte bare på om Michelle var her.
Hvem er du?
- Jeg er en slektning. - Ja, jeg har vel sett deg før.
- Ja. - Hun er på sykehuset.
På sykehuset?
- Er alt bra? - Ja. Hun har født.
Litt for tidlig, men frisk. Royal Duke's.
- Hva sa du? - Det er der hun er.
Ja, akkurat.
Da stikker jeg innom henne.
Hun forteller deg ikke så mye, hva?
Onkelen hennes var her for en halvtime siden. Ambrose?
- Ambrose? - Ja.
- Ambrose, ja. - Han visste heller ikke noe.
Det er typisk Michelle.
- Uansett. Takk skal du ha. - Ikke noe problem.
Vi kan ikke dra til sykehuset. Vi får vente til hun kommer hjem.
Du kan jo spørre Sebastian om han kommer på flere navn.
Kan jeg spørre deg om noe?
Etter at vi har tatt ham.
Ham og pengene, og du har gjort det du vil gjøre...
Altså...
- Når får jeg egentlig elske med deg? - Elske?
Ja. Vi er i nærheten av hverandre hver eneste dag.
Og det begynner å ta på.
Hvem sa at vi måtte vente til det var over? Jeg sa ikke det.
Vi har knapt diskutert avtalen etter første gang.
Så vi må ikke?
Hvordan vil du gjøre det?
Å, herregud! Det er akkurat som jeg husket!
Dette er helt topp! Fortsett å ri meg!
- Ri meg! - Kan du holde kjeft?!
- Kan jeg hjelpe deg? - Er du Jay Shah?
Vi er Moloney og Hall fra politiet.
Vi vil spørre om noen bankinnskudd.
Legg igjen en beskjed.
Hallo, Celine? Det er meg.
Jeg ville bare høre om du fikk meldingen.
Ring meg tilbake. Greit.
Er du der? Michelle? Er alt i orden?
Helsike!
Jeg skal ta meg en dusj og hente tingene dine.
- Tøflene dine. - Ansiktskremen.
Den med agurk, toalettsaker, undertøy, joggebukse og telefon.
Var det mer?
Nei, det var alt.
Ha det.
Eller, mamma. Kan du...?
Kom her.
Ja, du er nydelig! Kom hit.
Mrs. Wilson?
Her er tingene til Michelle. Hvis du kan hente ting hun trenger...
- Vi har en liste. - Da ses vi.
- Hvordan føler du deg? - Bra.
- Ja? Han ser fornøyd ut. - Ja.
Kan jeg spørre om noe?
Vet du hvor klærne jeg hadde på meg er?
Herregud...
Pappa?
Hei, pappa.
- Plantene er en skam. - Jeg vet det.
Hvordan går det på studiene?
- Hva er det? - Professor Kirby pratet med deg.
- Ja. Hun virket ganske bekymret. - Jeg klarer meg fint.
Hvorfor sa du ikke noe?
Jeg trodde at jeg taklet det.
Og du hadde dine greier, så...
Kjære deg...
Ja.
- Det handler vel om moren din? - Det er vanskelig å takle sinnet.
- Sinne mot hvem? - Henne.
- Hvorfor er du sint på henne? - Fordi hun er en egoistisk megge.
Hun brydde seg ikke om hva det ville gjøre med oss.
Hun skrev jo det i brevene.
Å beklage før man gjør det, er verre.
Hun vet at hun ødelegger, men gjør det likevel.
- Hun ville ha dødd uansett. - Men da hadde hun ikke valgt det!
Et brev!
Jeg kunne ha sett ansiktet hennes og sagt at jeg var glad i henne!
Jeg kunne ha tatt farvel! Men det nektet hun meg.
Det nektet hun oss begge, og det hater jeg henne for.
- Dette er nytt. - Ja.
Men nå som de har en ny tegning, kan det hende vi nærmer oss.
Lee? Kom hit.
- Har du sett dette? - Det er kanskje ikke noe problem.
Kan du undersøke det? Flott.
Hvor er vi nå?
Der er de viktigste anbefalingene.
Og denne er fra Geotech?
Jeg beklager, folkens.
Det går fort.
Han er alltid i telefonen.
Hei!
- Beklager at det tok så lang tid. - Det går helt fint.
Det er vanskelig å si dette, så jeg skal si det raskt.
Jeg vil helst ikke at du skal ringe meg igjen.
I dag?
Noensinne. Det har ikke noe med deg å gjøre, men jeg vil ha det sånn.
- Hvorfor? - Jeg foretrekker det sånn.
Så du vet, ta vare på deg selv. Så ses vi sikkert.
Vent litt.
- Alt greit, Lee? - Ja.
Dere...
Vi må dessverre utsette dette. Det har dukket opp noe.
Vi er ferdig om femten minutter. Gjelder det liv og død, eller?
- Fra et visst perspektiv, ja. - Altså ikke.
Men det er helvetes viktig.
Du trenger ikke å bli aggressiv.
Jeg har bare ting å gjøre, for helvete.
- Du trenger ikke å banne. - Men i svarte f...
- Lee. - Drit og dra!
- Takk, pappa. Det var godt. - Bare hyggelig.
Er dette mammas?
Hvorfor har du den fremdeles?
Jeg vet ikke. Jeg er bare ikke klar til å kvitte meg med den.
Akkurat.
Jeg tror kanskje at en del av meg...
...ikke kan godta at hun er død.
Nei.
Kanskje jeg har drevet med så mye for å slippe å innse det.
Men sånn er det, pappa.
Ja.
Du må innse det en gang.
Jeg vet det.
GEORGE MANVILLE-PRISEN FOR KIRURGI
- Hva er dette? Pappa? - Det er ingenting.
Det ser ut som noe.
- Skal du ikke gå? - Nei.
Hvorfor ikke?
Med tanke på situasjonen, blir det neppe noe hyggelig.
Nei, jeg skjønner.
Ok.
Hvis ikke du blir med, da.
- Vil du det? - Ja, selvfølgelig!
Det er en ære å feire vinneren av...
...George Manville-prisen for utmerket kirurgi.
- Hva er det? - Kom hit.
- Hvorfor det? - Gi meg en klem.
Jeg har ikke fått en på evigheter.
- Jeg er glad i deg. - Jeg er glad i deg også, pappa.
- Helsike. - "Ta vare på deg selv"?
"Vi ses sikkert"? Var det alt jeg fortjente? Celine?
- Nei. - Så hva var det?
Jeg ville egentlig ikke være nødt til å gjøre dette.
Hva da?
Skuffe deg ansikt til ansikt.
Kan vi ta dette på utsiden?
- Jeg falt faktisk for deg. - Gi deg.
Jeg gjorde det.
- På så kort tid? - Hvem avgjør hvor lang tid det tar?
Jeg falt for deg, og jeg sjansen på å blottlegge meg for deg.
- Du oppmuntret meg til deg. - Jeg vet det. Jeg er lei for det.
Likte du ikke det du så?
- Jeg er ikke noen fanatiker. - Det er ikke det.
Hva er det, da?
Vi gikk ut og tok hverandre i skue -
- for å se om vi ville fortsette. Det er sånt folk gjør.
Jeg vet det!
Og det var ikke riktig. Beklager, men nå må jeg gå inn igjen.
Hør er. Bare en deit til.
Vær så snill!
Nei. Det er slutt.
Jeg beklager, Lee. Jeg ønsker deg all lykke.
Men nei.
Ha det.
Han kjøper tolv PC-er kontant, og du syns ikke det er rart?
Syns du ikke det er rart at du har spurt om det 107 ganger?
Det var til en skole.
Kan vi ta en prat, Rob?
- Hva er det? - Kan jeg dra ut litt?
- Hvorfor det? - Jeg vil følge opp noe.
Ja vel. Dette fører jo åpenbart ingen vei, så...
Men stå på. Jeg har tro på deg.
- Har du? - Ja.
Takk. Takk for at du er så nedlatende.
Ingen årsak.
Kjenner du igjen denne mannen?
Nei.
- Sikker? - Aldri sett ham.
Vi mistenker at han er en mellommann mellom Michelle og Jamie.
Mistenker?
Sterkt nok til at jeg må spørre om hun snakker med noen uvanlige folk?
- Hun er på sykehus! - Jo da, men på telefonen og sånt.
Hun må beskyttes mot handlinger som kan skade henne.
- Henne og babyen... - Hva mener du?
Hva mener du med det?
Hvis hun blir dømt for å være medskyldig... eller du selv.
- Jeg? - Ja.
Da vil foreldreretten settes på spill.
Mamma...
Du tok vel med klærne jeg hadde på meg?
Ja.
Hva gjorde du med dem?
- Jeg kastet buksene dine. - Kastet du dem?!
Men de måtte jo klippe dem av deg.
Ja, kanskje.
- Hvordan det? - Ingenting.
- Det var vel ikke penger i dem? - Nei.
Fint.
Daniel?
Jeg fikk ikke noe svar da jeg ringte.
- Kan du gi meg fem minutter? - Kom inn.
Jeg traff Eve i dag.
Vi snakket om at hun kanskje skulle flytte hjem en stund.
Det er neppe så dumt.
- Nei... - Hva er det?
Hun er så sint.
- På hvem? - På Beth.
Jeg ante ikke hvor ille det var og hvor dårlig hun takler det.
Men hva om hun hadde visst sannheten?
Hvordan kunne jeg gjøre det mot henne?
Mot noen av dere! Hvor sinnsforvirret var jeg?
- Hva med deg, da? - Hva da?
Gjennombruddet.
Det må bli i fryseren min nå.
Vi brukte det ikke, så det er ikke noe gjennombrudd.
Det er sant.
Jeg vet ikke helt.
Jeg er fornøyd med bare å gå på jobb igjen.
Til dagliglivet.
Jeg gleder meg til det selv. Å få en pause fra løgnene.
- Er det fælt av meg? - Overhodet ikke.
Du kommer til å få motstridende følelser.
Dette er kanskje det vanskeligste.
- Hva da? - Å ta farvel.
Ja.
- Uansett. Takk for samtalen. - Bare hyggelig.
Takk for alt. Du har jo gjort så mye.
Jeg vet ikke.
Jeg bare...
Takk.
Beklager.
Alt i orden.
Vi ses.
- Hvor har du vært? - Jeg gikk meg en tur.
- Du har ikke vært oppe? - Nei, bare i tunnelene.
- Har du sett til Michelle? - Ja. Hun er på sykehus.
- Hun har det bra. Hun har født. - Har hun?
- Er det en gutt eller en jente. - Vet ikke.
- Hei, ditt rasshøl. Velkommen hjem. - Rasshøl?
Visste ikke du at vi hadde en pasient i går ettermiddag?
Hva var så viktig at du ikke kunne være her?
- Dette er ikke rett tidspunkt. - Å minne deg om ansvaret på?
For du og jeg har en ordning, Daniel.
At kona di overlever, avhenger av den.
Jeg vet ikke om ordningen fortsetter. Hun er i ferd med å dø.
- Kona di? - Ja.
Jeg kan ikke gjøre mer.
- Så hva betyr det for meg nå? - Det betyr noe for meg!
- Det betyr ikke noe for meg. - Så kom deg ut!
Lee? Lee?
Hold kjeft!
Jeg visste at du ville stikke av når du fikk det du ville ha!
- Jeg fikk ikke det. - Du ville stikke av uansett.
- Plager det deg ikke? - Hun kom aldri til å overleve!
Det er mirakel at du kom så langt.
Jeg må finne ut hva jeg skal gjøre med henne.
- Gjør det. - Kan vi...
Hold kjeft, for helsike!
- Du er like ens! - Hva har jeg gjort?
Ingen av dere har noe begrep om hva lojalitet er.
Stedet kunne ha vært storslått!
Nei, de kommer det til å bli!
Så lenge dere to kommer dere til helvete ut!
Du får et par dager på deg.
Etter det skal du ut.
Vil han at jeg også skal dra?
Tror du virkelig at vi kan være et par denne gangen?
Hvorfor ikke?
Jeg følte alltid at på grunn av det vi gjorde -
- og fordi vi var så ekstreme...
...så forente det ekstreme oss.
- Forent i blod. - Akkurat. Vi delte erfaringer.
Som det vi gjorde mot Emmanuel.
- Trevor Thompson. - Eller Trevor Thompson.
Ting som ikke engang par kan opparbeide seg over lang tid.
Og det eneste som var til hinder for oss, var Sebastian.
- Som han hatet deg. - Det er det jeg sier.
Nå er han mer eller mindre ute av bildet.
Hva sa du nå?
Han er ikke ute av noe bilde, Keith.
Nei, men mer eller mindre, mener jeg.
Mercy...
Du må forstå noe, Keith. Livet mitt dreier seg om den gutten.
Og uansett hva slags posisjon jeg lar deg ha, -
- forblir han det. Forstår du?
Ja da.
Hvordan våger du... Hvordan våger du å si noe sånt!
Du må i det minste vite det om meg!
Det vet du at jeg gjør.
Vi ventet i 40 minutter, og advokaten sa ingenting.
- Nei vel. - Unntatt for å gjespe.
Bortkastet tid. Uansett...
Noen leter etter dere.
Mrs. Wilson?
Jeg bare...
- Jeg vil gi deg denne. - Hvem sin telefon er det?
Hei, Simon.
Hei. Den prøven du ga meg...
- Ja? - Du hadde rett.
- Hun har hemolytisk anemi. - Hvor ille er det?
Kortikosteroid kan hjelpe akkurat nå, -
- men hun må nok fjerne milten.
Jeg sendte deg alle resultatene på e-post.
Takk, Simon.
- Hei. - Du, Simon.
Jeg ser på de to rapportene fra prøvene jeg ga deg.
Ja vel. Er det noe galt med dem?
Nei, men jeg har oppdaget noe ganske usedvanlig.
Hva kan jeg gjøre?
Kan du sjekke organkompatibilitet?
Er det nyrene?
- Jeg skal se på det. - Takk. Ha det.
- Dr. Milton! - Hei, Suzanna.
Jeg kan ikke operere. Det kan jeg ikke.
Det kan du, hvis jeg utfører den på deg.
- Ville du ha gjort det? - Ja.
Hvorfor det?
Fordi jeg satte diagnosen.
Og du dør uten operasjonen. Det vil jeg ikke måtte leve med.
Takk.
Hvor mye ville det ha kostet?
- Ingenting. - Ingenting?
Bortsett fra at du ikke kunne ha sagt noe om det.
Og vi måtte ha gjort det på en noe utradisjonell måte.
Så du må stole på meg.
Kan du det, Suzanna?
Kan du stole helt og holdent på meg?
Tekst: Morten Gottschalk www.sdimedia.com